Page 33 - Flytende ord

Basic HTML Version

|  | Table of Contents |  | View Full Version

Page 33 - Flytende ord
P. 33

    bare å bomme en kartong med lokk hos Korshaugen Kolonial i Kringsjåveien.

                   Gress, små stener, en kvist og noen blader, fylte bunnen på kassen, og aldri har vel en markmus sett
                   sånt et vakkert sted, og så var jakten i gang. Det ble 12 vakre, små pipende vesener tilslutt, som ble
                   satt i sitt nye hjem. Kartongen ble smuglet inn på barnerommet og plassert under min søsters seng.

                   Igjen lærte jeg noe nytt, markmus var gnagere, så veien var kort til friheten, rett gjennom et tynt lag
                   med papp. Aldri har der vært sånt et yrende liv på barnerommet. Min søsters entre` endte med skrik
                   og skrål, og forbannelser av drittungen, og en lovnad om aldri å sove på det rommet mer. Stakkars
                   Synnøve. Men etter en iherdig leting høyt og lavt, var de tolv krabatene tilbake i sitt midlertidige,
                   lappede hjem, for siden å løslates i sitt paradis på Brattmarken. Naturen vant denne gangen også.

                   BRANNALARMEN

                                                               Brannstasjonen på Laksevåg lå i Håsteinsgaten før
                                                               den ble flyttet til Loddefjord. På 60-tallet var ennå
                                                               ikke brannvarslerne  i private hjem  oppfunnet, så
                                                               rundt på lett tilgjengelige stolper, var det plassert en
                                                               rød brannvarsler med en knapp som var dekket med
                                                               et tynt glass. Ved ildebrann, som min bestemor kalte
                                                               det, var det bare å knuse glasset, trykke på knappen,
                                                               og vips, så var brannvesenet der. I Vågedalen hadde
                                                               vi en på stolpen rett nedenfor Vaskeriet. Bare se,
                                                               men ikke røre, det var det vi lærte. Av og til var det
                                                               vel noen som lot seg friste, og det virket, noe
                                                               lensmann og brannmester ikke syntes noe om. Stort
                   sett fikk den være i fred, inntil en dag det ringte på døren til oss i Vågedalen 19.

                   Min far åpnet, og ble møtt av lensmannen i full mundur. Han lurte på om det var her Eilif Pedersen
                   bodde, og om det var mulig å få snakke med ham. Min far viste lensmannen inn, vi var høflig på den
                   tiden, og meddelte at Eilif var opptatt for øyeblikket. Lensmannen på sin side, forklarte om en utløst
                   brannalarm, hvor han var blitt fortalt at Eilif var den skyldige.

                   Etter en liten stund, jallet det fra toalettet, «FERDIG», og min bror på 4 år hadde reist seg fra potten
                   og kom tuslende med buksen ned på knærne. Eilif innrømmet å ha knust glasset og trykket på knappen,
                   men det var en av de store guttene som hadde løftet han og sagt hva han skulle gjøre. Igjen måtte
                   lensmannen gå fra Vågedalen med uforrettet sak. Henlagt pga bevisets alder.
                   Kanskje «Løfteren» leser dette og har noen utfyllende opplysninger.

                   Det var alt for nå, små historier fra en lykkelig barndom i Vågedalen, en barndom preget av prøving og
                   feiling, det å kunne bruke en tollekniv og kanskje kutte seg litt, skyte med sprettert eller pil og bue,
                   uten at noen hang over deg og fortalte at alt var farlig. Det var i Vågedalen og i fellesskapet vi la
                   grunnlag for vår livserfaring. Ikke fra tv og alskens internettfjas slik som nå.

                                      Fra utlendighet

                                      Vidar Pedersen Midtun - Thailand

| 28 29 30 31 32 33 34 35 36 37 38 |