<?xml version="1.0" encoding="utf-8"?>
<Search><pages Count="49"><page Index="1"/><page Index="2"><![CDATA[FORORD

               Av en eller annen grunn har de fleste bøker eller hefter et forord med informasjon fra forfatter eller
               redaktør. De må liksom forklare innholdet i det de har skrevet, eller takke en masse mennesker for at
               det i det heletatt har vært mulig å skrive noe.

               «Flytende ord» er blitt det det var tenkt som, et virvar av historier og bilder uten noen form for en
               rød tråd. Alderen har gjort meg slik, at minnene til stadighet dukker frem, og takket være en liten
               notisbok, blir det liksom noen små epistler og historier jeg har valgt å ta vare på.

               Det som skjer rundt om i min lille verden, trigger meg også i enkelte tilfeller, til å si hva jeg mener og
               tror. Hvorvidt det er riktig eller galt, det driter jeg i, som jeg også tror noen av de eventuelle leserne
               også gjør. Det meste går jo likevel inn det ene øret, mens det andre øret går ut og inn.

               Når du har giddet å komme helt til forordet i denne merkelige sammensetningen av bilder og ord, da
               spilles Willie Nelson og Julio Iglesias, «To all the women i loved before,» av automatisk, og det blir vel
               min takk til de som har bidratt til livet jeg har levd.

               Skulle du mot formodning finne ut at dette er bare tull, så slett greiene fra PCen. Enklere kan det ikke
               være…

               Ha en fin dag !]]></page><page Index="3"><![CDATA[INNHOLSFORTEGNELSE



                       2     FORORD
                       4     Litt om vågedalen
                       7     Ny dag og En liten dør
                       8     Min første sykkel
                       10    På kjøretøyet skal storfolk kjennes
                       12    Epost på avveie
                       13    Fisketur og Brylkrem
                       14    Janteloven
                       16    Fra utlendighet
                       17    Hva kom først
                       19    Kino i byn, tøffe karer
                       21    Klagemail
                       23    Bilder, Bergen, Laksevåg, Haugesund og Thailand
                       27    Meg og Karsten O Five
                       28    Skillingsboller og middagspølse
                       30    Thailands nasjonalrett
                       32    Rumpetroll, markmus og Brannalarm
                       34    Seilskutenes tid forbi
                       36    Thailand, de store kontraster
                       38    Tomathagen
                       39    Tro – misbruk – makt – utnyttelse – bedrag
                       42    Enda en fabel oppstår
                       45    Unnskyld
                       46    Min kjære bror
                       47    Bilder mine søsken og meg]]></page><page Index="4"><![CDATA[Litt om Vågedalen, nettsider og minner. Og litt til…


               Av Vidar Midtun (Pedersen)
               Thailand 9. november 2015.



               Minner, eller som i ordbøkene:» affeksjonsverdi, verdi en ting har på grunn av minner eller følelser
               som knytter seg til den», eller fra norrøn mytologi, «I arm», er det vi sitter igjen med fra Vågedalen.
               Takket være Svein Samdal og alle de som bidrar på Vågedalens nettsider, blomstrer minnene,
               opplevelsene og gleden ved å tilhøre noe spesielt. De fleste av oss har gått over i en alder hvor dette
               gir oss litt lys og varme i en ellers mediestappet nåtid, hvor det meste foregår på nett, mobil og
               alskens merkelige «sosiale» nettverk. Sosiale nettverk??? Nei, vi i Vågedalen, vi var sosiale vi, både på
               godt og på vondt. Teknologien gikk ikke lenger enn til radio, sort/hvit TV og hustelefon…., men vi
               hadde hverandre, vi fra Vågedalen. Kanskje Gud eller noen andre hadde en dypere mening, når den
               vakre naturen ble splittet, som ved et øksehugg, fra Vågen, gjennom Varadalen og videre til
               Fyllingsdalen. Dette ble vår dal, for alltid…

               Vår familie, på 7, flyttet inn i Vågedalen 19, (Senere 21), rett nedenfor Planen, i 1960, etter å ha bodd
               i Nedre Fyllingsveien på Laksevåg. Vi ble møtt med nysgjerrighet, og undertegnede, i en alder av 7,
               måtte gjennom en brytekamp, eller kanskje et ritual, mot Edgar Røssland på marken nedenfor huset
               hvor familien Olsen bodde. Hva resultatet ble er noe uvisst og helt uten betydning, for etter det var
               jeg godkjent som Vågedalsgutt. Hva mine brødre og søster måtte «bidra med», må de selv fortelle
               om, men alle føler samme tilhørighet til Vågedalen.]]></page><page Index="5"><![CDATA[Vi hadde alt I Vågedalen, fra mekanikere på BMV, industriarbeidere på Bøtten, ingeniører,
               bussjåfører, forretningsfolk og sypiker på Schøtten. Vi hadde postmann og sykepleier og siste men
               ikke minst, Ordføreren i Laksevåg. Si noe, og vi hadde det, og det lærte vi av. Ingen var for stor og
               ingen for liten, vi var Vågedalsfolk. Før hver 17. mai pyntet vi husene med bjørk og flagg, og i
               fellesskap bygget vi bjørkeportalen fra lekeplassen, over veien og til broen over elven. Alle som
               kunne, bidro med noe. Slik var det ikke i Holen eller Herman Gransvei, det var bare hos oss.

               Hvilke andre gater kan stile med sirkus og flammende elver, kjeftekjerringer og filmskuespillere,
               bunkers og bassenget, trompetspillere og duekleiver, hytter og kaninbur. Bare les historiene på
               Vågedalssidene, og si meg om det finnes noen maken.

               Vi husker alle Apollo 11, som var en amerikansk romekspedisjon som sendte de første menneskene
               til månen. Oppskytingen fant sted ved Kennedy Space Center den 16. juli 1969, og landingsfartøyet
               landet på månen den 20. juli 21:17:40, norsk tid. Seks og en halv time senere, 21. juli 03:56 norsk tid,
               tok Neil Armstrong de første steg på månen. Vi var samlet rundt Tv-apparatene, de som hadde det,
               og fikk se Lyn Gordons likemenn. Han var faktisk raskere ut av romskipet sitt, men det for vi ta en
               annen gang.

               Vi satt rundt sort/hvit tvene og så på de dårlige bildene, mens halve Vågedalen hang ut gjennom
               stuevinduene for å justere antennene mot Ulriken. Alt var så mye mer på den tiden, og nå kunne vi
               se bilder direkte fra Amerika og vi hadde Luxen på radio og Ti i skuddet. Og ikke å forglemme,
               platespiller på Varden i helgene, med de små mappene med fargede singelplater.

               Etter Apollo skjøt utviklingen fart, Vågedalsungene begynte å bli voksne, stiftet familie, flyttet og
               startet på minnereisen. Selv dro jeg i Forsvaret og ble der. Tiden i Vågedalen var over og jeg hadde
               bare lengselen til tryggheten i min gate og minnene tilbake. Nå setter utviklingen en stopper for de
               gamle husene, fellesskapet og det sosiale nettverket vi hadde der, men heldigvis lever minnene
               fortsatt. Eller kanskje vi kan omskrive det som jeg startet med fra norrøn mytologi, og si: «Vi går
               fremdeles Arm i Arm.»

               Jeg sitter i Thailand når jeg skriver dette, og når lengselen til Norge blir stor, da er det kort vei til
               Vågedalssidene. Takker med dette til alle som bidrar og gir oss minner og erindringer fra en svunnen
               tid.

               Takk
               Lyckliga gatan - Anna-Lena Löfgren


               Minnena kommer så ofta till mig,
               Nu är alla borta, jag fattar det ej
               Borta är huset där murgrönan klängde
               Borta är grinden där vi stod och hänga
               Lyckliga gatan du, som varje dag du hörde vårt glam
               En gång fanns rosor här där nu en stad fort växer fram

               Lyckliga gatan du finns inte mer,
               Du har försvunnit med hela kvarter
               Tystnat har leken, tystnat har sången
               Högt över marken svävar betongen
               När jag kom åter var allt så förändrat
               trampat och skövla, fördärvat och skändat

               Skall mellan dessa höga hus en dag, stiga en sång]]></page><page Index="6"><![CDATA[Lika förunderlig och skön som den vi hört en gång
               Ja, allt är borta och det är bara så,
               ändå så vill jag inte förstå
               Att min idyll, som alla vill glömma
               Nu är en dröm som jag en gång fått drömma
               Allting är borta, huset och linden
               Och mina vänner skingrats för vinden
               Lyckliga gatan, det är tidens som
               Här dragit fram
               du fått ge vika nu för asfalt och
               för makadam

               Lyckliga gatan, du finns inte mer ...]]></page><page Index="7"><![CDATA[NY DAG
               Av VPM

               Når dagen tar i mot deg med åpne arme,
               med sol, med regn, med kulde og varme.
               Da har noen sendt oss sitt behag,
               og atter en gang gitt oss en velfortjent dag.

               Så ta deg litt tid å tenke litt frem,
               hvem er det helt nær deg som trenger en klem.
               Det er ikke mye du trenger å gjøre,
               bare si til noen det du selv helst vil høre...








































               EN LITEN DØR
               Av VPM

               Har en liten dør inn i hjertet mitt,
               med handtak av sprukket porselen.
               Med veier inn i blodet, inn i sjelen, inn i livet…

               Har en liten dør inn i hjertet mitt,
               uten håndtak på innsiden…]]></page><page Index="8"><![CDATA[Min første nye sykkel i


                                1963:  CROSSMASTER











































                                 Årets nyhet på sykkelfronten!
                                 Crossmaster lanseres i 1960 som en spesiell og svært tøff sykkel.
                                 Særpreget utstyr som:
                                  Cross-sal med bøyle
                                  Cross-styre, også kalt speedway-styre
                                  Terrengdekk m/ knaster
                                  Utvendige skjermstivere i krom
                                  Farge: Hvit og rød
                                  Størrelse: 18” og 15”
               Den særpregede buede rammen, som også senere ble levert på Apachesykkelen.
               Leveres med 3 gir og Sturmey Archer Sportshift på rammen i 1969.
               Fargen er nå endret til rød med hvit dekor.
               Ble også senere levert i 17” størrelse.
               Salen endrer også farge underveis.
               Forblir ellers stort sett uendret frem til 1972 da den tas av det norske markedet.

               Mine kommentarer…

               Helt tilfeldig kom jeg over dette bilde på internett, og straks strømmer minnene på fra en
               svunnen tid i Vågedalen. Dette var nemlig min første NYE sykkel, en DBS Crossmaster. Jeg
               hadde sykler før denne, og så vidt jeg erindrer, en gammel damesykkel, pluss at jeg syklet]]></page><page Index="9"><![CDATA[under stang på min fars sykkel, som i tillegg hadde ballong dekk. En stor sykkel, blå, nymalt
               på verkstedet til Laksevaag Rutebilselskap på nedsiden av Alleen på Laksevåg. Jeg husker
               ikke eksakt når jeg fikk den nye Crossen, men følelsene kan jeg erindre. Særlig hvor stolt jeg
               var, når de andre gutta «ville prøv an en runde». I tillegg til hva bilde viser, hadde jeg lykt og
               dynamo…, og ikke minst, to vimpler som var festet på navmutterne bak. Sporten nede i
               Kringsjåveien hadde det meste av dippedutter for styling av tråsykler.

               Dette var det ultimate kjøretøy for en guttunge på 10 år. Bare dekkene var det noe eget
               med, full med knotter, fantes det ikke det sted hvor denne ikke klatret seg frem. Festet du i
               tillegg to pappbiter med klesklyper inn mot spilene i hjulene, ja da fikk du følelsen av å
               oppnå noen ekstra hestekrefter. Lyden var upåklagelig for den som syklet, men det syntes
               ikke Hr. Netland…, og kanskje andre, for de hørte når du kom… Jeg vet det var to slike sykler i
               Vågedalen, men hvem som eide den andre vet jeg ikke sikkert. Tror det var Arne Gjæringen.
               Den andre som hadde slik sykkel, hadde også speedometer, slå den dere!!! Det var av plast
               og hadde et hull foran, slik at vinden påvirket speedometerpilen. Syklet du i motvind, gikk
               det jæla fort….

               I alle fall, små ting som gir gode minner. Det var så lite som skulle til for at vi var fornøyd. Vi
               var ung, og levde i nuet. Gårsdagen ble fort glemt og en så alltid framover, mens nå, er det
               de gode minnene vi søker, og dem er det mange av fra Vågedalen….

               Vidar Midtun Pedersen
               Bang Saray – Thailand]]></page><page Index="10"><![CDATA[PÅ KJØRETØYET SKAL STORFOLK KJENNES…


                                                         Ja, storfolk og storfolk, vi bodde alle i Vågedalen, og det
                                                         er jo noe det også. På begynnelsen av 60-tallet ble bilen
                                                         allemannseie i Norge, og da dukket det selvfølgelig opp
                                                         kjøretøyer også hos oss. Svein sin tegning av Siven på
                                                         sidene her, skulle illustrere dette.  Utviklingen hadde
                                                         gått sin gang, og om en ser på litt kjedelig statistikk fram
                                                         til i dag 2016, så blir det så her:
                                                         Rasjoneringen av personbilen ble opphevet 1. oktober
                                                         1960. I prinsippet var bilen tilgjengelig for alle fra
                                                         denne dato. Opphevelsen signaliserte starten på  en
               rask økning i tallet på registrerte biler. I løpet av perioden fra 1960 til 1964 ble personbilparken
               fordoblet til drøyt 410  000 biler  fordelt på  ca.  1,1 millioner husholdninger, altså 0,375  bil pr
               husholdning.  Det er i dag, 2016, registrert ca.  2,7 millioner biler i  Norge. Ikke medregnet
               nyttekjøretøyer, Det vil med andre ord si, at det er blitt registrert i gjennomsnittet 121 biler pr dag
               siden 1964, da er det ikke tatt med vraking/nykjøp. Norge har ca. 2,4 millioner husholdninger, så det
               blir 1,125 bil(er) pr husholdning… Men nok om det.

               Hvem husker ikke Arne Moens røde Saab 2-takter med
               den spesielle lyden. Et kjøretøy som var velkjent på alle
               rallybaner i Europa. Svensk/Norske Greta Molander, en
               rallykjører som satte preg på sporten med sine Saab-er.
               Så en osteklokke som på bilde over, som sto parkert på
               marken nedenfor Netland sitt soveromsvindu, jeg tror
               det var en BMV Isetta, og eieren var en Østerfeldt.

               Andre populære biler, var Ford Cortina, Morris, Volvo,
               VW boble og ellers det som kunne frakte oss rundt på
               en ny og enklere måte. I det hele tatt, så ga den nye tid
               fra 1960 oss uante muligheter. En ny ting i fellesskapet
               ble spleising på bensin,  muligheter for  dans og  festing litt lengre unna.  Musikken fra 8-spors
               stereospiller i bilen, gav rene diskostemningen. Gullalderen var kommet for å bli…]]></page><page Index="11"><![CDATA[I vår familie var det til stadighet utskifting av biler,
                                                              og hva som var den første min far hadde, kan jeg
                                                              ikke erindre, men noe  husker jeg jo. En av de
                                                              første var en Morris Minor 1000, også kalt for
                                                              «Fiskebilen»  på folkemunne. I motsetning  til
                                                              bilde, var den grå. Grunnlaget for kallenavnet, var
                                                              at den var kjøp av fiskehandleren på Laksevåg, og
                                                              lukten var vel deretter også. Min far mente vel det
                                                              var en praktisk bil for en familie på syv, og lukten
               av «mat» fikk vi jo med på kjøpet.

               I det neste bilkjøpet, tror jeg min far gav blaffen i
               hvor praktisk det skulle være, for den neste bilen
               på tunet, ble en blå Simca 1000. Syv mennesker
               på tur, i en Simca 1000, det ville vært ny
               verdensrekord.  Ja,  ja, stor familie og trang
               økonomi var vel det som preget hverdagen, men
               jeg kan aldri huske at vi manglet noe. Og fram
               kom vi, enten på sykkel, moped  eller som
               passasjer hos noen som hadde bil. Det var ikke
               slik da, som nå, hvor alle må kjøres og fraktes for
               den minste ting…. Ha en fin høst og kjør forsiktig!









































               Fra en mimregubbe i utlendighet.

               Vidar Pedersen Midtun - Thailand]]></page><page Index="12"><![CDATA[E-post på avveie


               Stig fra Horten var lei kulde og snø etter en lang vinter. Han foreslo for kona at de skulle reise på en
               to-ukers ferie til Thailand, noe kona gjerne ville. Men på grunn av jobben måtte hun reise nedover to
               dager etter ham.

               Da Stig ankom Bangkok sjekket han inn på hotellet, og ville sende e-post til kona for å fortelle at alt
               hadde gått bra på reisen. Han lette og lette etter papirlappen hvor han hadde notert ned hennes e-
               post, men kunne ikke finne den. Han sendte derfor til feil adresse så e-posten havnet hos en
               prestekone som hadde mistet sin ektemann dagen før.

               Da den sørgende enken dagen etter mottok meldingen satte hun i et hyl og besvimte på gulvet.
               Familien som var på besøk kom løpende til og leste meldingen som stod på dataskjermen:
               «Min elskede kone, jeg har akkurat sjekket inn, og alt er klart for din ankomst i morgen.

               Hilsen din kjære mann.
               PS: Det er sannelig varmt her nede»
               Same, same - Hikk og trafikk











































               Illustrasjon – Tegning av Svein Samdal


               Historien er klippet fra Thailands Tidende]]></page><page Index="13"><![CDATA[FISKETUR OG BRYLKREM


               Av Vidar Pedersen Midtun

               Det er alltid noe å ta vare på fra en svunnen tid. Minner som, om ikke har preget deg, har gitt deg et
               grunnlag for gode stunder og verdien av samhørighet. Vågedalsfestene er en av de tingene som viser
               viktigheten og resultatet av gode oppvekstvilkår og ikke minst vennskap. Selv har jeg ikke deltatt på
               noen av festene, noe jeg beklager, men kanskje neste gang vil gi en mulighet for meg også.

               Når jeg tenker tilbake, er det de små ting jeg husker. En fisketur på K-71 eller Lyraneset, til å begynne
               med, med en fiskebolleboks hvor snøret var surret rundt, en angel med mark og et blysøkke. (Gjerne
               to spiker.) Vi spikret fast en pinne på tvers i åpningen på boksen for å ha noe å holde i. Senere en
               fiskestang, kjøpt på Sporten, med en lukket ABU-snelle med rødt lokk. Marken gravde vi nede ved
               posthuset på Laksevåg, i fjæren der det nå er en ny boligblokk. Og fiskingen var ikke bare for moro
               skyld, dette var matauke. En lyr, en torsk og noen paler, ble omgjort til mors gode fiskekaker eller
               fiskegrateng, og vi var jo litt stolte også, vi som bidro til husholdningen. Etter dagens fangst og
               middag, måtte vi klargjøres for kvelden, og det var ikke gjort i en håndvending….

                                          Noe av det som tok mye tid, var pønten for oss gutter, eller stylingen
                                          som de sier i dag. Før det lange håret og Beatlesperioden, var det
                                          Brylkrem, Cheseline og Elvis. Hårkremer som kunne flate ut de
                                          vanskeligste hårtyper. Her var det bare å fylle på og gni inn. Neste steg
                                          var å forme og bølge, til vi så ut som en tsunami på avveie. Der satt det,
                                          til neste påfyll… Sovnet du om kvelden før du hadde fått skyllet ut det
                                          meste, så hodeputen ut som en dårlig kokt fleskesvor neste morgen,
                                          men fin var vi…

                                          Jentene hadde også sitt å stri med. Det skulle lakkes og males, pudres
                                          og limes, men håret, ja det var noe for seg… Det måtte tupperes, og så
                                          skulle overflaten glattes ut før det skulle lakkeres. Om du kjente på det,
                                          føltes det som en hjelm som var 10 nummer for stor, men når jobben
               var gjort, hang det igjen en eim av neglelakkfjerner, Elnett og bokkøl. Bokkøl??? Ja, det var også en
               del av stivelsen.

                                             På entreen i Vågedalen, hadde vi et telefonbord med to skuffer
                                             hvor det hang et stort speil over, og her tilbragte nok min søster
                                             mye tid. Beviset var der, for i speilet kunne du se døren til
                                             barnerommet, og entreen var smal, så mye av hårets
                                             lakkeringsmiddler fant veien dit. Du trengte ikke være Sherlock
                                             Holmes for å forstå hva som hadde foregått her.
                                             Så var vi klar, pyntet og stivet, for å innta vår lille verden i
                                             Vågedalen på Laksevåg. I en eim av Brylkrem, Elnett og bokkøl, viste
                                             de spisse skoene veien til andre som hadde gjennomgått samme
                                             pøntingen som oss. Veien til fellesskapet i Vågedalen og gode
                                             venner….


               ØNSKER ALLE EN GOD SOMMER 2016]]></page><page Index="14"><![CDATA[JANTELOVEN AV 1933


               Her presentert av V Pedersen Midtun

               Er det ikke snart på tide at Janteloven går ut på dato?
































               Janteloven er en tekst skrevet av forfatteren Aksel Sandemose i 1933, og ble først presentert i verket
               En flyktning krysser sitt spor. Denne teksten gir et godt bilde av «menneskenes iboende ondskap og
               evne til å trykke hverandre ned», som Aksel Sandemose mente preget menneskene fra deres første
               samhandling.

               Janteloven av Aksel Sandemose 1933

               Janteloven lyder slik:

               1.Du skal ikke tro at du er noe.

               2.Du skal ikke tro at du er like så meget som oss.

               3.Du skal ikke tro du er klokere enn oss.

               4.Du skal ikke innbille deg du er bedre enn oss.

               5.Du skal ikke tro du vet mere enn oss.

               6.Du skal ikke tro du er mere enn oss.

               7.Du skal ikke tro at du duger til noe.

               8.Du skal ikke le av oss.

               9.Du skal ikke tro at noen bryr seg om deg.

               10.Du skal ikke tro at du kan lære oss noe.]]></page><page Index="15"><![CDATA[Senere i boken kommer Sandemose opp med et 11. bud:

               11. Du tror kanskje ikke at jeg vet noe om deg?



               KONTRASTEN

               Her er kontrasten til Janteloven…

               Kardemommeloven er den eneste loven i Kardemomme by, en oppdiktet by fra barneboka «Folk og
               røvere i Kardemomme by» skrevet av den norske forfatteren Thorbjørn Egner og utgitt i 1955.

               Kardemommeloven:

               «Man skal ikke plage andre, man skal være grei og snill, og for øvrig kan man gjøre hva
               man vil.»]]></page><page Index="16"><![CDATA[FRA UTLENDIGHET


               Ja, så er julen tilbake, på samme tid som alle andre år. Vi gamle ser på julen som litt ekstra stressende,
               men når helligdagene er der, så er det litt godt også. Leste Eldbjørg sitt innlegg på sidene, og hun treffer
               vel spikeren på hode, for å si det sånn

               Når vi bodde i Vågedalen, ble det ene soverommet ryddet for å gi plass til et stort spisebord, og hele
               familien samlet seg til felles middag på julaften. Pinnekjøtt, kålrabistappe og poteter ble fortært i uante
               mengder. Så ble dessert  og kaker presset inn på toppen, før vi satte oss i stuen for fordeling av
               presanger. Juletradisjonen ble holdt i hevd, fra år til år, uten unntak.
                                                                            Etter hvert flyttet vi ut, stiftet nye
                                                                            familier, og  det  ble alltid  gjort
                                                                            noen små forandringer,  men de
                                                                            beste juleminnene har jeg fra
                                                                            Vågedalen. Gavene var enkle og
                                                                            funksjonelle, og som oftest
                                                                            innebar dette en  del bløte
                                                                            pakker, en fornying av klær og
                                                                            lignende. I dag har gavene  tatt
                                                                            helt av, hvor mobiltelefoner, pcer
                                                                            og andre  dippedutter ligger
                                                                            under plasttreet.

                                                                            Nå bor jeg i Thailand, så
                                                                            julefeiringen  er   blitt  helt
                                                                            annerledes.  I fjor sendte min
                                                                            søster, Synnøve, ned pinnekjøtt
                                                                            med  tilbehør, men i år blir det
                                                                            nok  thaimat. Det feires jul her
                                                                            også, og det ganske overdådig,
                                                                            uten  at jeg  tror at thaiene vet
                                                                            hvorfor det feires. Så lenge det er
                                                                            mulighet for en fest og mye
                                                                            glitter og glans, så er de med

                                                                            Julemat kan du også få her, da det
                                                                            er mange  norske restauranter,
                                                                            men er jeg først her, så feirer jeg
                                                                            på thai-vis. Så for min del, så er
               forandringen stor i forhold til julefeiring i Vågedalen, men minnene har jeg tatt med meg. Min kone
               Amm og jeg,

                  ønsker dere alle en God Jul og et Godt Nyttår i 2016.


                                          Hilsen en fra Vågedalen i utlendighet.

                                                 Vidar Pedersen Midtun]]></page><page Index="17"><![CDATA[HØNA, EGGET OG SEX


               De store spørsmålene i livet preger ofte hvem vi er eller hva vi gjør. Alle ønsker vi å
               få gjort noe, for en selv, andre eller med alt. Noen grubler over spørsmålet: «Hva er
               meningen med livet?», men det er jo enkelt å svare på. Meningen er at vi fra vi blir
               unnfanget til vi dør, lever. Hva vi gjør med denne tilmålte tiden, se, det er et annet
               spørsmål.


               Så har vi: «Hva kom først, høna eller egget?» Kanskje en tidligere forgjenger til høna
               var hermafroditt? Hva da med sex, når oppsto det? Du kan ikke lære faren din å pule,
               heter det gjerne. Det samme gjelder ikke for Funisia dorothea, dyret som «fant opp»
               sex for ca 500 millioner år siden.
               Det første landdyret, Arthropleura, oppsto i havet, men tok seg opp på land for
               omtrent 410 millioner år siden. For 354 millioner år siden, utviklet det seg til
               utelukkende å være et landdyr.]]></page><page Index="18"><![CDATA[Arthropleura var en tusenbeinaktig skapning
                                                         med tykt skall på ryggen og 30 par bein, i
                                                         slekt med dagens tusenbein og skolopendere.
                                                         Den var planteetere til å begynne med, men
                                                         enkelte av slektningene dens utviklet seg etter
                                                         hvert til rovdyr.

                                                         Noen millioner år senere, kommer også
                                                         flygende skapninger inn, og dermed
                                                         forfedrene til høna. Kanskje var noen av disse
                                                         dyrene hermafroditter som var funksjonell,
                                                         mens i dag har vi bare noen få dyr som har
                                                         funksjonell hermafrodittisme. Hos noen
               hermafroditter modnes egg- og sædceller i atskilte perioder. Hvis eggceller dannes
               først og sædceller senere, slik at dyrene først fungerer som hunner og senere som
               hanner, betegnes dyrene protogyne hermafroditter. Hvis rekkefølgen er omvendt,
               betegnes dyrene protandriske hermafroditter. For cirka 20 millioner år siden, startet vi
               vår utvikling.


               Overfamilien Hominoidea omfatter de høyest utviklede primatene, og deles i dag i de
               tre familiene Hominidae (menneskefamilien), Pongidae (de store menneskeapene)
               og Hylobatidae (gibboner). Fossile funn og studier av nålevende arter gir grunnlag for
               å anta at Hylobatidae spaltet av fra resten av Hominoidea tidlig i miocen, for vel 20
               millioner år siden. Den videre utvikling innen Hominoidea førte til at Pongidae og
               Hominidae skilte lag i siste tredjedel av miocen, for ca. 15 millioner år siden.

                Evolusjonen har ført til at utviklingen i de tre familiene har gått i forskjellige retninger.
               Hos menneske finner vi i dag også noen som er tvekjønnet, eller interseksualitet som
               det heter på fagspråket. Kanskje dette også var naturlig for 20 millioner år siden i
               menneskefamilien Hominoidea.

               Når det gjelder høna, så er det vel slik da, at den var hermafroditt, hadde omgang
               med seg selv, og plopp, der kom egget. Ut fra dette så kom høna først, og da får jeg
               si som en av min søsters barnebarn pleide å si: «Sånn er det med den saken.»


               Vidar Midtun, tankefull ???]]></page><page Index="19"><![CDATA[KINO I BYN – TØFFE KARER


                                                                Ettersom vi vokste opp i Vågedalen i en tid hvor
                                                                fjernsyn var en sjeldenhet, og det de sendte der
                                                                var for spesielt interesserte, ble det til å gå på
                                                                kino. Laksevåg Kino i Kringsjåveien ble nedlagt
                                                                i 1955, så en måtte ta turen til byen. Og der var
                                                                mulighetene  mange…  Men, Eldorado var
                                                                spesiell, jeg sier bare, Westernfilmer… Alle var
                                                                litt mer hjulbeint og tøffere i kjeften når filmen
                                                                var sett og  vi satt  på  bussen hjem. Vi hadde
                                                                helter den gangen, Roy Rogers, John  Wayne,
                                                                Hopalong Cassidy og senere, Clint Eastwood,
                                                                Terence Hill og Bud Spenser. Historiene tok vi
                                                                unger med oss når vi lekte cowboy og indianere
               på fjellet. Vi ble udødelige, alle som en. Western fra Amerika var liksom det store, og tegneseriene
               Davy og Miki, Præriebladet, Pioner og Tex Willer ble levende på Eldorado.



















               Her følger litt historiske fakta om Western…

                                                                       Mest populære i 1930-årene var
                                                                       syngende cowboys som Gene Autry og
                                                                       Roy Rogers, foruten Hopalong Cassidy i
                                                                       William Boyds skikkelse. John Fords
                                                                       Stagecoach  (Siste vogn til Lordsburg,
                                                                       1939) innledet  en ny  storhetstid for
                                                                       westernfilmen. Ford brukte sjangeren,
                                                                       særlig i sine  såkalte  kavaleriwesterns,
                                                                       til å  skape en amerikansk  poetisk
                                                                       mytologi hvor historiske hendelser ble
                                                                       vevet inn i fortellingene og  hvor
                                                                       nasjonalparken Monument Valley i
                                                                       Arizona  ble et storslått bakteppe.
                                                                       Filmene gjorde John Wayne  til
                                                                       etterkrigstidens westernhelt fremfor
               noen. Andre regissører brukte også westernfilmen til mer komplekse og psykologiserende fortellinger,
               som William Wellman med The Ox-Bow Incident (1943), Fred Zinnemann med High Noon (Sheriffen,
               1952) og Anthony Mann med The Man from Laramie (1955). En større bevissthet om forholdet mellom]]></page><page Index="20"><![CDATA[nybyggere og indianerfolkene vokste frem i filmer fra Delmer
                                                     Daves' Broken Arrow (1950) via John Fords The Searchers (På
                                                     sporet, 1956) til Arthur Penns Little Big Man (1970). I 1960-
                                                     årene gjorde westernseriene på fjernsyn sitt inntog i Norge,
                                                     bl.a. den populære og «evigvarende» Gunsmoke (Krutrøyk,
                                                     1955–75) med James Arness, Maverick (1957-62), Bonanza
                                                     (1959-1973), Laramie (1959-63), Rawhide (1959-1966) og
                                                     The High Chapparral (1967-1971).  Som motvekt mot
                                                     konkurransen fra fjernsynet ble det laget stort anlagte og
                                                     påkostede westerns som How the West Was Won (1962).I
                                                     1960-årene kom også en europeisk, først og fremst italiensk,
               westernsjanger, som snart fikk oppnavnet «spaghettiwestern». Dens mest kjente regissør var Sergio
               Leone med den billedsterke og hardkokte trilogien Per un pugno di dollari (For en neve dollar, 1964),
               Per qualche dollaro in più (For et par dollar mer, 1965) og Il buono, il brutto, il cattivo (Den gode, den
               onde og den grusomme, 1966). Som antihelten i disse filmene ble Clint Eastwood et verdensnavn.
               Amerikansk westernfilm tok opp i seg elementer fra spaghettiwesternen, bl.a. Sam Peckinpah med The
               Wild Bunch (Den ville gjengen, 1969).
                                                  Senere var det fjernsynet som overtok. Etter at Nora Brokstedt,
                                                  Per Asplin,  Arne Bendiksen og The  Monkees  hadde sin
                                                  glansperiode på begynnelsen av 1960, kom Melodi Grand Prix,
                                                  Kvitt eller Dobbelt, Pompel og Pilt, og hvem husker vel ikke
                                                  Kruttrøyk (Gunsmoke) med James Arnes og Ken Curtis som ble
                                                  vist på TV fra 1969 til 1974. Western var nå kommet i de tusen
                                                  hjem sammen med den nye tiden. Helgene som før ble nyttet
                                                  til fritidsaktiviteter ble nå byttet ut med hjemmekos foran
                                                  sort/hvit TVen. Hvor ble det av de som klinte litt i de mørkeste
                                                  krokene på Vaskeriet?  Hva  hendte med platespilleren  på
                                                  Varden en fin søndag? Hva hendte med oss? Ble alt så mye
                                                  bedre?

               Livet har nå  gått sin gang, noe er borte og savnet, noen sitter akkurat nå  og kanskje ser på  en
               westernfilm. Noen tiår fra nå er alle de som hadde gleden av å vokse opp i Vågedalen fram til 1970
               borte. Vi som er igjen, har fremdeles tid til å minnes og glede oss over den oppveksten vi fikk i vår
               barndoms dal.

               Vidar Pedersen Midtun, 31.10.2016]]></page><page Index="21"><![CDATA[Denne dama sendte klagemail på mannen


               sin - svaret hun fikk er helt episk!




               Og om hennes henvendelse er genial - bare vent til du ser svaret:


               Til teknisk support! (Mail fra damen)

               I fjor oppgraderte jeg fra Kjæreste 5.0 til Ektemann 1.0, og har etter det merket helt
               tydelig at hele systemet plutselig går mye tregere - særlig gjelder dette blomster- og
               smykkeprogrammene, som fungerte helt perfekt under Kjæreste 5.0.


               I tillegg har jeg oppdaget at Ektemann 1.0 har avinstallert en hel del programmer jeg
               var veldig fornøyd med i Kjæreste 5.0.

               Blant tingene som har blitt borte er Romantikk 9.5 og Oppmerksomhet 6.5.

               I tillegg har jeg oppdaget en del programmer jeg ikke har installert selv, og slett ikke
               vil ha, som Premier League 5.0, Tippeligaen 3.0 og Eurosport 4.1.


               Den gode samtalen 8.0 har brutt hel sammen og lar seg ikke reinstallere. Det samme
               gjelder husarbeid 2.6, som ved gjentatte anledninger har fått hele systemet til å
               krasje.

               Jeg har prøvd å kjøre Masing 5.3 for å fikse problemet, men uten hell.


               Hva skal jeg gjøre?

               Hilsen desperat.]]></page><page Index="22"><![CDATA[Kjære desperat. (Svar fra mannen)

               Først og fremst er det viktig å huske på at Kjæreste.5.0 er en ren
               underholdningspakke, mens Ektemann 1.0 er et rent operativsystem.

               Prøv følgende kommando: Jeg trodde du elsket meg.html - og last deretter ned Tårer
               6.2. For at dette skal virke må du også huske å installere den oppdaterte versjonen av
               Skyldfølelse 3.0. Hvis dette fungerer skal Ektemann 1.0 automatisk reinstallere
               Smykker 2.0 og Blomster 3.5, som du etterlyser i mailen over.


               Merk at dersom du overdriver bruken av de anbefalte programmene over, kan det
               føre til at Ektemann 1.0 får systemkrasj, og uønskede virusprogrammer som Sur
               Stillhet 2.5, Tur på byen med kompiser 7.0 eller Øl 6.1 kommer forbi brannmuren.
               Merk deg at særlig Øl 6.0 i tillegg automatisk laster ned betaprogrammene Promp og
               Snorking.

               Og uansett hva du gjør, må du for all del IKKE installere Svigermor 1.0 (det
               inneholder et virus som kan gjøre uopprettelig skade på hele systemet til Ektemann
               1.0).

               Prøv heller ikke å reinstallere Kjæreste 5.0. de to programmene er ikke kompatible.


               Kort oppsummert: Ektemann 1.0 er et utmerket program, men har begrenset
               lagringskapasitet, lite minne og problemer med å forstå nye applikasjoner.


               Du bør vurdere å kjøpe et par tilleggsprogrammer som vil optimalisere bruken av
               Ektemann 1.0.


               Vi anbefaler Gourmetmatlaging 3.0 og Sexy undertøy 7.7.

               Lykke til!]]></page><page Index="23"/><page Index="24"/><page Index="25"/><page Index="26"/><page Index="27"><![CDATA[Meg og Karsten O. Five

               Av V Pedersen Midtun

               Jeg døde en natt inni drømmeland,
               til himmels jeg for uten høyre hand.
               Jeg fikk ikke hilst på han der St. Peter,
               eller hva det er han vokteren heter.

               Til høyre på benken satt Karsten O. Five,
               for han måtte også bøte med livet.
               Han vinket meg bort og noterte meg ned,
               og mente at jeg skulle et helt annet sted.

               Ved porten til himmels der sto der en kar,
               og spilte en sang på en Frelses-gitar.
               Han bukket meg inn gjennom himmelens porter,
               og der gikk alle i nystrøkne skjorter.

               Der traff jeg Fru Hansen fra gaten vår,
               så striglet og fin og med lysende hår.
               Hun fiffet meg opp i en kritthvit ny dress,
               og satte på vinger som kom fra en gjess.

               Så skulle jeg møte han faderen vår,
               han som for meg var et bilde i går.
               Han sa det var trist at jeg kom der så tidlig,
               men her oppe er alt så inderlig smidig.

               Da plutselig så han jeg manglet en hånd,
               og kalte på calling den Hellige Ånd.
               Det her er en kar som ikke er hel,
               vi mangler jo faktisk litt av hans sjel.

               Nei, send ham tilbake der han kom fra,
               det er kun perfekte vi opp her skal ha.
               Da ringte en klokke eg hørte han svakt,
               og eg våknet opp inntil kona sin bak.

               Takk skal du ha du der oppe i sky,
               for at du gav meg tilbake livet på ny.
               I drømmen du gav meg lyst til å skrive,
               om livet og døden og om Kasten O. Five..]]></page><page Index="28"><![CDATA[SKILLINGSBOLLER OG MIDDAGSPØLSE


                                                 Eg begynte i første klasse på Damsgård skole høsten 1960,
                                                 det samme året som vi fløttet te Vågedalen. Eg måtte gå
                                                 der te skoleåret va ferdig, men så flyttet eg te Holen skole.
                                                 Det va enklere det, kort vei å greier. Vi fikk flere timer også.
                                                 I første klasse hadde vi bare 3 timer hver dag, men på Holen
                                                 hadde vi 3-4 og 5 timer. På lørdagen, ja, vi gikk på skolen
                                                 lørdagen også, da hadde vi bare 3 timer og kunne gå hem
                                                 klokke fem på elleve. Så kom endelig helgen vi ventet på.


                                                 Ka har så det å gjøre me skillingsboller og middagspølse??
                                                 Jo, av og te hadde vi fri lørdag også, uten at eg vet korfor,
               men dette  må ha vært en av de dagene. Min far hadde fri også, og han ville ta seg en
               formiddagstur. Brødrene mine, Eilifen og Gunnaren, de va for små, og Synnøve og Arne Johan,
               de va for stor, og hadde vel egne planer. Men eg va den i midten, 8-9 år, som fikk bli me, min
               far, på formiddagstur.

                                               Han sa ikkje kor vi skulle, bare at, vi får se… Det va trygt og
                                               godt å rusle nedover Vågedalen når han hold meg i hånden.
                                               Vi gikk mellom Warhusen og de sitt hus og Røverstupet, før
                                               vi måtte klatre litt på oversiden av Oslanden  og de,  og vi
                                               endte opp i svingen på Herman Grans vei/Lille Damsgårdsvei,
                                               der som Oddvar Pettersen bodde. Rett bortenfor gikk der en
                                               trapp ned  te venstre  kor du kom ut med Maximen  i
                                               Kringsjåveien. Men når du startet på trappen, lå huset te min
                                               mormor og morfar  (Bette),  Hjørdis og Nicholai Severin
                                               Johnsen, som nummer 2, Kringsjåveien 56B, og de måtte vi jo
                                               besøke når vi likavel gikk forbi.

                                               Etter at min far hadde drokke en kopp kaffi, preiket litt, og
                                               kanskje slukket tørsten me itt glass me det som min søster
                                               brukte i håret (Bokkøl), hadde «Bette» alltid nokken
               småpenger i lommen som vi ongene fikk. En 10-øring, 25-øring, eller kanskje en hel krone om
               vi va heldig. Det va i allefall mykje penger då, så lørdagssnopet var reddet….

               Så gikk turen videre, med godt tak om pengene i ene hånden, og min far i den andre. Bort
               Kringsjåveien te vi kom te fiskebutikken, krøsset gaten og fortsatte forbi Grønneren og te
               Laksevåg Forbruksforening, den største butikken. Min far jobbet som sjåfør der før, så han
               kjente hele bunten. Alle hilste og fortalte kor stor eg hadde blitt, akkurat som eg ikkje visste
               det sjøl.

               Men innerst i butikken, der gikk der en dør ned te kjelleren, og der gikk vi. Eg husker det som
               om det skulle vært i dag, når du åpnet døren, kom det en fantastisk lukt av nybakt brød mot
               deg, nybakt hvetebrød, eller Wittenberger som de fine, gamle damene sa. Og der nede var det]]></page><page Index="29"><![CDATA[bakeri og  pølsemaker. Pølsemakeren het  Pedersen også,  og  han  bodde i Vågedalen
               selvfølgelig, i rekkeboligene ved bunkersen.

                                                              Eg hadde aldri vært der før, men sånn måtte
                                                              det vere å  komme te  himmelen. Lukten av
                                                              nybakte kaker og brød, kardemomme og
                                                              nyrøykte pølser va som i itt eventyr. Så satt eg
                                                              der, me en sprukket, varm pølsesnabb i ene
                                                              hånden, og en skillingsbolle litt løs i svingene,
                                                              i den andre. Ka mer kunne en 8-9 åring ønske
                                                              seg.
                                                              Men lykken varer ikkje evig, det ble på tide å
                                                              gå, min far me to store  poser og eg me
                                                              godlukt i nesen. Vi gikk ut på baksiden og kom
               rett ut i Håsteinsgaten, for der skulle v besøke nokken. Eg husker ikkje ka de het, men det ble
               ny servering av Mariekjeks, småsjokolader og Appelsinbrus. De voksne drakk kaffi og nokke
               fra nokken små glass, mens de snakket om Laksevåg Mannskor. De å syntes eg va blitt stor, og
               at om eg vokste mer no, så ville eg bli en drylart. Ja, ja, drylart eller ikkje, min far sa det va på
               tide å gå hem, kånemor ventet nok.

                                                 Så nærmet den herligheten seg slutten, og vi, meg å min
                                                 far, vi ruslet ut Kringsjåveien, han me to store, brune poser
                                                 i ene hånden, og meg i den andre. Vi stoppet kun for å
                                                 kjøpe poteter hos Korshaugen, så de blir vel  pølser og
                                                 potetstappe te middag i dag, med wienerbrød og
                                                 skillingsboller te dessert. Så va den turen over, begge litt
                                                 gladere en når vi startet turen. Eg på grunn av alt det gode
                                                 eg hadde fått, og min far hadde jo fått litt han også.

               Det var så lite som skulle til før i tiden. Og disse opplevelsene var viktig, for vi husker de den
               dag i dag. Minner som er verdt å ta vare på og som har gitt livet en mening.

               Ellers, så ble eg en drylart, sånn så han fra mannskoret sa, 191 på strømpelesten.

               Ha en fin høst og vinter.


               Vidar Pedersen Midtun – Thailand 07.11.2016.]]></page><page Index="30"><![CDATA[THAILANDS NATIONALRETT


                                               Papaya pok pok må regnes som Thailands nasjonalrett. Den
                                               spises stort sett over hele landet. Den tilberedes ved hjelp av en
                                               pok pok, eller morter som vi kaller den på norsk. Dette for delvis
                                               å knuse ingrediensene for å frambringe de riktige smaker. Utover
                                               det innhold som oppskriften viser, nyttes gjerne småkrabber/fisk,
                                               som kan minne om vår rakfisk, og de kaller det gjerne «bad smell
                                               fish». Bilde viser en morter av tre som antageligvis er over 100 år
                                               gammel. Under følger oppskriften…



               Papaya Pok Pok




               This is a very spicy, sweet and sour tasting salad from Thailand.
















               COOKING: 4 PORTIONS


               INGREDIENTS




               INGREDIENTS


                2-3 cloves garlic, chopped


                1-2 birds' eye chillies, seeded and chopped (dependent on taste)


                1 tablespoon dried shrimps, rinsed in boiling water before using *see note

                450g papaya


                2 tablespoons lime juice

                2 tablespoons Thai fish sauce


                1 tablespoon palm sugar or brown sugar *see note]]></page><page Index="31"><![CDATA[  1 tablespoon roasted peanuts, chopped

                2 tomatoes, roughly diced


                100g cooked green beans, cut into 5 cm lengths

               TO GARNISH



                Crushed peanuts to garnish





               METHOD




              1.  Crush the garlic, chillies and dried shrimps with a pestle and mortar or in a blender.

              2.  Slice the papaya in half and spoon out the seeds, scoop out the flesh and dice it

                  finely. Place the papaya in a container and mix in the garlic, chilli and dried

                  shrimps. Then add the lime juice, sugar and fish sauce and mix together well.

              3.  Place the tomatoes, peanuts and beans in a bowl and add the papaya mixture. Toss

                  the mixture together well so that all the ingredients are well distributed.

                Dried shrimps can be found in most East Asian grocers. They are used in many

                  dishes throughout East Asia and should always be rinsed or soaked in hot water
                  before using.


                Palm sugar is another ingredient used through out East Asia and easily found in East
                  Asian stores, it is found in a soft form in jars or in hard cylinder shapes; in this form

                  you will need to grate it before using.]]></page><page Index="32"><![CDATA[RUMPETROLL, MARKMUS OG BRANNALARM


               Det å vokse opp i Vågedalen var en opplevelsesreise uten maken, og nærheten til naturen, fjellet og
               sjøen, dannet grunnlaget for mange minner. Mangfoldet og mulighetene var så mange, og ikke minst,
               det skjedde noe hele tiden. Overskriften, rumpetroll, markmus og brannalarm, skulle illustrere dette.
               Dette handler litt om Froskedammen og Brattmarken. To nydelige steder i Vågedalen med utsikt over
               dalen og Puddefjorden.

               RUMPETROLL

                                                              Et   stykke  opp   fra   Røverstupet,  ligger
                                                              Froskedammen, i en liten senkning  i  terrenget.
                                                              Og her lærte vi oss froskens vidunderlige utvikling
                                                              fra egg til  voksent individ.  Damfrosk,  Rana
                                                              lesseonae, sviktet oss barn aldri. Fortvilet prøvde
                                                              vi å skape vårt eget lille  universum, med
                                                              froskeegg, rumpetroll og kanskje en liten frosk, i
                                                              en bøtte, en krukke eller et stort syltetøyglass. Vi
                                                              fant en sikker plass for oppbevaring, i en bod, på
                                                              soverommet eller på lofte.  Så  prøvde  vi  etter
                                                              beste evne å gjøre livet levelig for skapningene,
               men de virket ikke. Noe hadde gått galt, så vi tok med oss de tomme beholderne for påny å gjøre et
               forsøk… Men tiden var gått og Froskedammen var fraflyttet. Ja, ja, men neste år, da skal det nok gå
               bra. Nye ideer, nye muligheter, men kanskje naturen selv må ta seg av dette?
               For noen år tilbake, fikk jeg besøk av noen venner med en liten sønn på sju år. Jeg satt og så på noen
               bilder på pcen, hvor det dukket opp et bilde av noen rumpetroll og en liten frosk, ala det du ser over
               her. Smårollingen som nysgjerrig fulgte med, utbrøt med det samme: «Spiser frosker spermar? Det sa
               de ikkje i barnehagen…»

                                                 Etter et øyeblikks måping, forsto jeg forskjellen på hvordan vi
                                                 lærte om livets realiteter, og hvordan det gjøres i dag. Blomsten
                                                 og bienes tid var forbi. Vi lærte oss ting ved prøving og feiling og
                                                 hva vi observerte rundt oss. Og litt fra Cocktail da selvfølgelig når
                                                 vi er inne på det område… De store guttene i  gaten hadde
                                                 tilgang.


               MARKMUS


                                                    Min forkjærlighet for det  meste som lever, førte  til noen
                                                    episoder som familien godt kunne vært foruten. Min kjære
                                                    søster Synnøve fikk erfare dette.  Når snøen ble  borte i
                                                    Vågedalen og våren sendte solstrålene ned gjennom dalen,
                                                    da våknet en ny liten skapning til live på Brattmarken. Den
                                                    grasdekte hellingen hadde gitt vinterly for nok et dyr som jeg
                                                    ville ta vare på, den lille markmusen. Hele marken viste spor
                                                    i fjorårets gress, hvor skapningene holdt til, så nå var det]]></page><page Index="33"><![CDATA[bare å bomme en kartong med lokk hos Korshaugen Kolonial i Kringsjåveien.

               Gress, små stener, en kvist og noen blader, fylte bunnen på kassen, og aldri har vel en markmus sett
               sånt et vakkert sted, og så var jakten i gang. Det ble 12 vakre, små pipende vesener tilslutt, som ble
               satt i sitt nye hjem. Kartongen ble smuglet inn på barnerommet og plassert under min søsters seng.

               Igjen lærte jeg noe nytt, markmus var gnagere, så veien var kort til friheten, rett gjennom et tynt lag
               med papp. Aldri har der vært sånt et yrende liv på barnerommet. Min søsters entre` endte med skrik
               og skrål, og forbannelser av drittungen, og en lovnad om aldri å sove på det rommet mer. Stakkars
               Synnøve. Men etter en iherdig leting høyt og lavt, var de tolv krabatene tilbake i sitt midlertidige,
               lappede hjem, for siden å løslates i sitt paradis på Brattmarken. Naturen vant denne gangen også.

               BRANNALARMEN

                                                           Brannstasjonen på Laksevåg lå i Håsteinsgaten før
                                                           den ble flyttet til Loddefjord. På 60-tallet var ennå
                                                           ikke brannvarslerne  i private hjem  oppfunnet, så
                                                           rundt på lett tilgjengelige stolper, var det plassert en
                                                           rød brannvarsler med en knapp som var dekket med
                                                           et tynt glass. Ved ildebrann, som min bestemor kalte
                                                           det, var det bare å knuse glasset, trykke på knappen,
                                                           og vips, så var brannvesenet der. I Vågedalen hadde
                                                           vi en på stolpen rett nedenfor Vaskeriet. Bare se,
                                                           men ikke røre, det var det vi lærte. Av og til var det
                                                           vel noen som lot seg friste, og det virket, noe
                                                           lensmann og brannmester ikke syntes noe om. Stort
               sett fikk den være i fred, inntil en dag det ringte på døren til oss i Vågedalen 19.

               Min far åpnet, og ble møtt av lensmannen i full mundur. Han lurte på om det var her Eilif Pedersen
               bodde, og om det var mulig å få snakke med ham. Min far viste lensmannen inn, vi var høflig på den
               tiden, og meddelte at Eilif var opptatt for øyeblikket. Lensmannen på sin side, forklarte om en utløst
               brannalarm, hvor han var blitt fortalt at Eilif var den skyldige.

               Etter en liten stund, jallet det fra toalettet, «FERDIG», og min bror på 4 år hadde reist seg fra potten
               og kom tuslende med buksen ned på knærne. Eilif innrømmet å ha knust glasset og trykket på knappen,
               men det var en av de store guttene som hadde løftet han og sagt hva han skulle gjøre. Igjen måtte
               lensmannen gå fra Vågedalen med uforrettet sak. Henlagt pga bevisets alder.
               Kanskje «Løfteren» leser dette og har noen utfyllende opplysninger.

               Det var alt for nå, små historier fra en lykkelig barndom i Vågedalen, en barndom preget av prøving og
               feiling, det å kunne bruke en tollekniv og kanskje kutte seg litt, skyte med sprettert eller pil og bue,
               uten at noen hang over deg og fortalte at alt var farlig. Det var i Vågedalen og i fellesskapet vi la
               grunnlag for vår livserfaring. Ikke fra tv og alskens internettfjas slik som nå.


                                  Fra utlendighet

                                  Vidar Pedersen Midtun - Thailand]]></page><page Index="34"><![CDATA[SEILSKUTENES TID FORBI?


               Ja, kanskje det, Norge som sjøfartsnasjon ligger i alle fall nede. Heldigvis har vi fremdeles noen
               av skutene igjen fra glanstiden, og kanskje vil seil igjen ferdes på de sju hav, om enn i nye
               utgaver. Fremtidens energibehov krever i alle fall ny teknologi innen sjøfarten.


               Men  hva  har  dette  med  Norge  og  Thailand  å  gjøre?  Det  vil  jeg  komme  tilbake  til  etter
               presentasjonen av våre to stoltheter i Norge, pluss litt mer.


                                                                   SS «Christian Radich» er en tremastet
                                                                   fullrigger,   bygget   ved    Framnæs
                                                                   Mekaniske Værksted i Sandefjord, med
                                                                   levering  den  17.  juni  1937.  Eier  er
                                                                   Stiftelsen Skoleskipet Christian Radich,
                                                                   etablert ved en donasjon fra rittmester,
                                                                   trelasthandler  og  skipsreder  Christian
                                                                   Radich.  Skipet  er  hjemmehørende  i
                                                                   Oslo.

                                                                   Den  faste  besetningen  er  på  ca.  18
                                                                   personer, og skipet kan i tillegg ha med
                                                                   88    kadetter/medseilere.   «Christian
               Radich» ble kjent gjennom filmen Windjammer som hadde suksess i en rekke land. Skipet
               hadde også «hovedrollen» i den kjente TV-serien fra BBC Onedinlinjen som ble sent på TV på
               1970-tallet.

               Skipet  ble  opprinnelig  bygget  som  et  skoleskip  for  opplæring  av  sjøfolk  til  den  norske
               handelsflåten,  og  ble  brukt  til  det  i  mange  år.  Fra  1999  har  driften  siktet  seg  inn  mot
               chartermarkedet og mot betalende medseilere.

               Siden 2005 har Befalsskolen for Sjøforsvaret hatt befalselever om bord i «Christian Radich».

                                                                     «Statsraad  Lehmkuhl»  er  Bergens
                                                                     skoleskip. Det ble bygget som en bark
                                                                     i  Bremerhaven  i  1914  under  navnet
                                                                     «Grossherzog Friedrich August» som
                                                                     skoleskip for den tyske handelsflåten.
                                                                     Under første verdenskrig ble skipet tatt
                                                                     som  prise  av  Storbritannia  og  skipet
                                                                     ble  i  1921  kjøpt  av  tidligere  statsråd
                                                                     Kristofer  Lehmkuhl.  Siden  da,  med
                                                                     unntak av andre verdenskrig har skipet
                                                                     vært Bergens skoleskip.

                                                                     Skipet stod i 1967 i fare for å bli solgt
                                                                     til utlandet, men den bergenske
               skipsrederen Hilmar Reksten grep da inn og kjøpte «Statsraad Lehmkuhl», som dermed fortsatt
               fikk være til glede for byens borgere. «Statsraad Lehmkuhl» inngikk i Rekstens skipsflåte frem
               til 1978, da han overførte skipet til en privat stiftelse: Stiftelsen Statsraad Lehmkuhl. Denne har
               siden stått for driften av seilskipet.]]></page><page Index="35"><![CDATA[FREMTIDEN PÅ HAVET


               Mye  er  på  utviklingsstadiet  når  det  gjelder  sjøfart,  men  felles  for  alle  er  energibesparende
               farkoster. Takket være personer som Terje Lade, Ålesund, utforskes bruken av vind til å utvikle
               energibesparende fartøyer for framtiden.


               En skrogform som utnytter vinden og mer enn halverer drivstoffutgiftene håper ingeniør og
               utvikler Terje Lade blir å se på verdenshavene.

































               Så tilbake til hvorfor dette på Hjelpen.com som omhandler Norge og Thailand? På et besøk i
               Pattayas største handlesenter Central, kom jeg over denne modellen av SS Christian Radich,
               så verden er ikke stor….]]></page><page Index="36"><![CDATA[THAILAND – DE STORE KONTRASTER

                                                                       For oss nordboere er et system som tar
                                                                       hensyn til befolkningen i  et land det
                                                                       normale. Har  vi noenlunde bra
                                                                       utdannelse er også utsiktene bra for en
                                                                       plass i arbeidsmarkedet. Vi har sosiale
                                                                       ordninger som sørger for at vi ikke
                                                                       sulter  og er boligløse, selv  om det
                                                                       faktisk forekommer i Norden også. Vi
                                                                       er vant til en levestandard langt over
                                                                       det som vi ser i Thailand.

                                                                       Vi er et reisende folk, hvor det vi kaller
                                                                       for eksotiske steder  ofte blir et
               feriemål. Vi tar inn på vakre hoteller med alt tilbehør, da helst nær en strand, med servering av det
               meste. I Thailand valfarter vi til steder som Bangkok,  Phuket og Pattaya for å søke det «eksotiske»,
               men der tar vi feil. Her møter vi store turistmaskiner med alt det fører med seg av kriminalitet og
               pengebegjær. Her må en ta de forholdsregler som trengs for en rolig og avslappende ferie, bland
               hundre tusener av mennesker.  Her møter vi
               tiggere, aktive selger og ivrige taxi-sjåfører, som
               prøver å overbevise deg om deres spesielle evner
               som du «absolutt trenger å benytte deg av.»… De
               fleste er i øvre middelklasse, og tigging er et yrke
               med god fortjeneste. Her er det om å gjøre og ikke
               la seg lure.

               Thailand er så mye mer,  og er virkelig eksotisk,
               men da må en fire litt på luksusen. Kommer en litt
               bort fra de utpregede turiststedene, finner en
               virkelig «Smilets land».  Kontrastene er store
               mellom fattig og rik, men en reise rundt i landet, kan være en fantastisk opplevelse. Jeg har ofte hørt
               fra nordmenn, «Når jeg reiser på ferie, vil jeg kun ha det beste.» Det beste i Thailand finner du faktisk
               utenom de store turistområdene.






















               Den store forskjellen på fattig og rik er ganske tydelig i Thailand, men slik er det bare. Uansett steg på
               klassestigen, møter vi hyggelige folk som setter pris på livet, dyrker sin Buddha og gir mat, drikke og]]></page><page Index="37"><![CDATA[blomster til  minne  om sine avdøde.  Thaiene
                                                               arbeider hardt for mat på bordet, og har ingen
                                                               offentlige systemer som fanger opp de fattige.
                                                               De er et gjestfritt folk som ofte deler det lille de
                                                               har.

                                                               Som turister  og besøkende i  Thailand, er det
                                                               viktig at  vi respekterer de  lover og ordninger
                                                               som finnes. Alle bør sette seg inn  i  thaienes
                                                               levesett og uskrevne lover, for ikke å fornærme
                                                               eller direkte gjøre ting som ikke aksepteres. Det
                                                               finnes mange gode nettsteder  som omtaler
                                                               dette og konsulatsidene er stedet å begynne. De
               utpregede turiststedene ser litt mellom fingrene med det meste.
               Thailand er under en rask utvikling og dette ser
               en spesielt på steder som Pattaya. Fra en rolig
               liten fiskelandsby, er dette nå et av de mest kjent
               turiststedene i verden. Thailand er velsignet
               med lange  strender langs hele kystlinjen, noe
               som utnyttes til det fulle. Det  er ikke noe
               markert skille mellom de to tettstedene Pattaya
               og Jomtien lenger, og nærheten til Bang Saray
               blir mindre og mindre. Thailand har et areal på
               514 000 km2 og har ca 65 millioner innbyggere,
               hvor mye av befolkningen er konsentrert rundt
               turiststedene. Sammenlikner en  med Norge,
               med et areal på 385 000 km2, inklusive Svalbard
               og Jan Mayen, og en befolkning på 5,1 millioner, forstår en at her er ting forskjellig. Her gjelder det å
               ha et åpent sinn.
               Velkommen til Thailand.]]></page><page Index="38"><![CDATA[Tomathagen



                                                     En gammel italiensk gentleman bodde alene i

                                                     New Jersey. Han ønsket å plante sin årlige
                                                     tomathage, men på grunn av hard bakke var det
                                                     vanskelig arbeid. Hans eneste sønn, Vincent,

                                                     som pleide å hjelpe ham, var i fengsel. Den
                                                     gamle mannen skrev et brev til sønnen sin for å
                                                     beskrive situasjonen:



               Kjære Vincent
               Jeg er veldig lei meg. Det ser ut som om jeg ikke får plantet tomater i år. Jeg har blitt
               for gammel til å grave i hagen alene. Jeg vet at hvis du hadde vært her, hadde alt
               ordnet seg. Jeg vet at du, med glede, hadde gravd og plantet for meg – sånn som i

               gamle dager.


               Kjærlig hilsen Papa.


               Noen dager senere mottar han et brev fra sønnen sin.


               Kjære Papa

               Ikke grav i hagen. Det er der likene er begravet.
               Kjærlig hilsen, Vinnie.


               Klokka fire om natta dukket det opp FBI agenter sammen med det lokale politiet. De
               gravde opp et stort område uten å finne noen lik. De beklaget ovenfor den gamle

               mannen og dro igjen. Den samme dagen fikk mannen et nytt brev fra sønnen.


               Kjære Papa,
               Nå kan du plante tomatene dine. Dette er det beste jeg kunne få til under disse
               omstendighetene.



               Glad i deg, Vinnie.

               Sønnen er i hvert fall alt annet en dum!]]></page><page Index="39"><![CDATA[TRO, MISBRUK, MAKT, EGOISME, UTNYTTELESE OG BEDRAG






                                         I  år,  2013,  er  jeg  60  år  og  ser  tilbake  på  livet  i  all  sin  enkelthet,  eller
                                         kanskje i all sin underfundighet. Erfaringene har vært mange, gode og
                                         dårlige, selv med den utviklingen som har vært fra 1953. Fra den enkle
                                         tiden foran radioapperatet hvor Dicke  Dick Dickens skapte spenninger
                                         og forventninger til de godes kamp over det onde, til dagens superraske
                                         samfunn  hvor  vitenskap  og  utvikling  har  skapt  nye  folkesykdommer.
                                         Stress, missbruk og avvik er blitt en del av hverdagen.

               Oppe i alt dette, ser vi hvordan politikk, tro og religion skaper krig og uro, helt
               utover  det  som  er  de  fleste  religioners  læresetninger.  Verden  syder  av
               trosretninger  og  maktbehov,  hvor  det  ”vanlige”  menneske  utnyttes  til
               egenvinning, basert på den ene ”sannhet” og trusler om fortapelse. Og vi tror…,
               som vi har gjort siden tidenes morgen. Vi føyer oss inn i rekken av ”troende” som
               beriker de ”lærde”, presteskapet og dets ledere. Historien om  presten som  tar
               kollektkurven inn på kontoret, kaster pengene mot taket, og sier: ”Nå får du ta
               det du skal ha Gud, så tar jeg det som faller til jorden!”, skulle illustrere hva jeg mener.

                                               Verden  flommer  over  av  ”religioner  og  trosretninger”,  det  ville
                                               kreve en egen bok bare å navngi alle, men hovedretningene er
                                               kristendom,  jødedommen,  buddhisme,  hinduisme,  islam  og
                                               humanismen.  Religion  er  en  fellesbetegnelse  for  ulike
                                               trossystemer og kulturelle handlingsmønstre som forutsetter at
                                               virkeligheten  omfatter  mere  enn  det  fysiske.  Religioner
                                               presenterer gjerne svar på menneskers eksistensielle undring, og
               inkluderer som oftest tro på Gud/Guder eller andre overfysiske
               vesener.  Dette  skiller  «religion»  fra  «livssyn»  som  ikke
               nødvendigvis  inneholder  tro  på  noe  ikke‐fysisk.  Mange
               mennesker  regner  seg  selv  som  religiøse,  fordi  de  tror  på  en
               Gud  eller  overnaturlige  vesener,  selv  om  de  ikke  er  tilknyttet
               noen  spesifikk  religion.  Forskning  på  religion  kalles  for
               religionsvitenskap, uten at den har gitt noen klare svar til nå.

                                        Vi  tror  fordi  vi  forventer  et  eller  annet,  paradis,  nytt  liv  etter  døden,
                                        jomfruer  i  himmelen  og  lignende.  Egoismen  blomstrer  og  ”kjærlighet”
                                        eksisterer kun innen egne kretser, mens alt utenfor ”vår lille verden”, er
                                        de ondes verk. Prestens svoveltaler og taler om forherligelse, skaper frykt
                                        og  underdanighet,  slik  det  har  gjort  i  årtusener.  Vi  snakker  med  våre
                                        ”Guder” i bønn for å oppnå goder i dette livet, og i det neste, for de som
                                        tror på det, og igjen, egoismeguden slår til. Noen blir også snakket til, de
                                        hører  Gudens  stemme,  men  i  min  enfoldighet,  kalles  dette  for
                                        schizofreni. Det å oppleve en virkelighet som ikke eksisterer.]]></page><page Index="40"><![CDATA[Vi  ser  et  ”presteskap”  som  i  troens  navn,  beriker  seg  på  menneskes
                                         uvitenhet  og  behov  for  å  ha  noe  å  tro  på.  Utnyttelse  av  sine
                                         ”undersotter” i sine poster som ”hellige personer”.  Bedrageri og svindel
                                         til fordel for seg og sine egne, alt bak dekke til den rette tro. Mens vi, vi
                                         godtroende,  som  ”ser”  med  lukkede  øyne,  toer  (eller  folder)  våre
                                         hender, i håp om et paradis og et lykkelig liv etter døden. Vi bare tror og
               tror, uten å vite en noe. Vi drukner oss selv i glansbilder av noe som andre har skapt for å berike seg
               selv. Min far sa alltid; ”Du skal ikke tro, du skal vite.”


               Når  vitenskapen  ikke  kan  legge  fram  gode  nok  bevis  på  religioners  påståelser,
               oppstår nye ”religioner” som kalles livssyn. Med ledere og undersåtter, på lik linje
               med mye vi har sett før. Årskonferanser i overdådige lokaler og med sine egne
               ”bibler” og publikasjoner for slag. Vi ser halleluljaprester i beste sendetid på tv,
               som  frelser  og  gir  syndsforlatelse  om  du  bare  betaler.  Mennesker  fra  samme
               trossamfunn  som  begår  felles  selvmord  i  troen  på  sine  ledere.  Prester  som
               utnytter sine kvinnelige undersåtter seksuelt, som et ritual mot den gode tro. Og
               vi, vi tror og tror.

                                                   Vitenskapen har forbløffet verden med dens utvikling, ikke
                                                   bare på det tekniske, men også med  forskning på livet og
                                                   opprinnelsen av universet. Håndfaste og beviste resultater,
                                                   uten noe hokus pokus. Planetenes innvirkning på jorden og
                                                   alt som lever her. Et solsystem og univers i en uendelighet,
                                                   hvor små endringer kan være katastrofale. Vi styres av solen
                                                   og månen som gir mulighet for et liv på Tellus (jorden), av
                                                   atmosfæren og vannet som gir oss livsgrunnlag og et håp om
               videre  eksistens.  Selv  om  vi  etter  beste  evne,  prøver  å  ødelegge  alt  omkring  oss  med  tro,  krig,
               forurensning og produksjon av det vi måtte ha bruk for, for å tilfredsstille vår egoistiske livsstil, mens
               moder jord prøver å rette på våre feil og gi oss klare varsler om at endringene kommer.

                                                    Selv tror jeg på menneske, på det gode og det vonde inne i
                                                    oss  som  danner  livet  vi  lever.  På  forskjellen  oss  i  mellom
                                                    som  skaper  variasjon,  glede  og  fortvilelse.  Det  er  livet  vi
                                                    lever, fra begynnelse til slutt. Vi har fått tildelt vår rasjon av
                                                    livet, i en bøtte som lekker jevnt og trutt. Noen med et litt
                                                    større hull enn andre.  Til slutt, bruker vi den siste rest av
                                                    livets vann, i vår bøtte med liv, til å slukke vår egen livsgnist
                                                    og ta farvel. Vi kan ikke gjøre noe fra eller til, verken med
                                                    tro, vitenskap eller annet. Vår bøtte er tom, og det var det.
               Vi har fylt vår misjon her på jorden, på godt og på vondt, så nå er det andre som må overta der vi
               sluttet. Vi ”lever” videre i andre som minner til vi blir glemt, og som et gen som vaskes ut med tiden.
               Det er dette livet vi må ta vare på, ikke på det i paradis, ikke på det i det neste liv, eller annet som
               loves oss i en uvirkelig tro. Til slutt noen ord om livet generelt…]]></page><page Index="41"><![CDATA[Livet e no berre dar….

                                                       (Av Vidar Midtun)




                                          Eg gjekk ned på stranda og grubla på livet,
                                            og det e nok meir enn eit pust i sivet.
                                             Det e som ringar i blikk stille vatten,
                                             som spreiar seg ut i sommarnatten.

                                           Den næraste ringen der steinkastet falt,
                                            e barndomstie, då rekk me rundt alt.
                                           Den andre ringen e ungdommens stund,
                                            og framleis e bølgane trillande rund.


                                            Den tredje ringen den brytar litt opp,
                                          me rekk ikkje lenger rundt bølganes topp.
                                          Nokon vel vegen mot trygghet på strand,
                                            og andre blir eten av havgudens vann.

                                           Nokon blir omgjort til damp ut av sola,
                                          og kanskje dryp ned og blir litt av ein Cola.
                                             Nokon blir tårar på alderdoms kinn,
                                            når Gudar i himlen krev livet ditt inn.

                                              Den fjerde ringen den e ikkje der,
                                               for den blei borte i dårleg vær.
                                          Då rusla eg heim, eg var ferdig på stranda.
                                             då høyrde eg svakt, i sivet det anda.


                                          TA VARE PÅ DEG SELV OG DINE]]></page><page Index="42"><![CDATA[Enda en ny fabel oppstår…




               Hevder Jesus ble begravet i Japan















































               Ifølge japanske skrifter flyktet Jesus til Japan. Her skal han ha blitt

               gravlagt i en liten landsby, sammen med lillebrorens øre og morens
               hårlokk.



                   •   Av: Roger Grosvold / ABC Nyheter

               Shingo er en liten landsby lokalisert nord i Japan, kjent for sitt storfe og produksjon

               av yam. Men her finner du også det som visstnok skal være Jesu grav. Gravhaugen
               er plassert i innbydende omgivelser, omgitt av et hvitt stakittgjerde og med et digert
               trekors på toppen.



               Så hvordan endte Jesus opp på en annen kant av jordkloden, og hvem var det som
               egentlig gikk oppover Golgata, bærende på et kors og tornekrone?]]></page><page Index="43"><![CDATA[Lillebror byttet plass



               Alt er beskrevet i Takenouchi-dokumentene, en samling religiøse tekster som ble

               «funnet» av japanske arkeologer i 1936. Ifølge disse tekstene hadde Jesus en
               lillebror, Isukiri, som byttet plass med ham like før pågripelsen i Getsemane. Og

               mens lillebror døde på korset, flyktet Jesus til Japan. Med seg hadde han en hårlokk
               fra Jomfru Maria og det ene øret til broren.


               Dokumentene forteller at Jesus allerede hadde god kjennskap til Japan, han hadde

               nemlig besøkt landet da han var 21 år gammel og tilbrakte de neste 12 årene der
               inntil han reiste tilbake til Judea i en alder av 33.



               Etter å ha flyktet fra Jerusalem, dro han tilbake til Japan og slo seg ned som
               risbonde i Shingo. Der fant han seg en lokal kone og fikk tre døtre før døden inntok
               ham i en respektabel alder av 106. Flere av innbyggerne i dagens Shingo hevder de

               har Guds hellige sønns blod i årene.







































               Ved graven kan du lese om hvordan Jesus endte opp i Shingo. Foto: Creative Commons]]></page><page Index="44"><![CDATA[Besøker du Shingo, kan du i tillegg til Jesu siste hvilested besøke en annen grav

               som ligger ved siden av. Der skal visstnok Jomfru Marias hårlokk og stakkars
               Isukiris øre ligge begravet.







































               Veien til Jesu grav er skiltet. Foto: Creative Commons


               Kommentar:

                                          Ja, ja, så er de troende på gang igjen. Nye historier og nye
                                          skrifter, og som igjen gjøres om til et turistmål med inntjening
                                          som hovedmål. Jeg har før skrevet om religionsvitenskap og dens
                                          forskere og hvor de er i den eneste vitenskap som aldri har bevist
                                          noe, men bare synset basert på tro og gode forfattere i gammel
                                          tid. Om det som står skrevet over hadde vært sant, da ville det
                                          vært dokumentert at Jesus var feig, løp fra sitt ansvar som Guds
                                          sønn, og lot sin bror dø på korset. Er det slike vi vil ha som
                                          forbilde?

                                          Nei, vi må tro på menneske, naturen og framtiden. Gjør vi det,
                                          samt fjerner alle de innfløkte religioner og trosretninger, da vil vi
                                          oppnå alt det som de fleste ønske, nemlig fred på jorden.

               Vidar Midtun
               Ikke troende.]]></page><page Index="45"><![CDATA[UNNSKYLD


               Av og til tar livet noen fantastiske vendinger, også noen som vi helst kunne vært foruten, men
               det er det den pakken som kalles «livet» inneholder. Opp og nedturer. De fleste av oss prøver
               å gjøre det beste for andre og seg selv, men vi feiler, igjen og igjen. Heldigvis er det noe som
               heter  tilgivelse og forståelse  som  vi mennesker er i besittelse av, men som  vi ikke alltid
               benytter oss av.

                                       Så plutselig er vi kommet fram til et tidspunkt hvor minnetiden er
                                       mye lenger enn framtiden, og vi har tid til å bla tilbake i minneboken.
                                       Vi har fått med oss en livserfaring på veien, og ikke minst evnen til å
                                       vurdere hva som var bra og hva som var dårlig. Vi kjenner oss selv
                                       igjen i dagens ungdom, som ikke er særlig interessert i vår
                                       «livsvisdom», men vil på egenhånd skape sin framtid, uten våre råd
                                       og veiledninger. Det samme som vi gjorde i forhold til våre foreldre.
                                       Først senere i livet ser vi viktigheten av de formaninger og gamle
                                       visdomsord som ble formidlet til oss.

               Vi gamle, vi har opplevd det meste, på godt og på vondt. Vi har ikke alltid fulgt de råd som ble
               gitt til oss av våre foreldre, og som vi senere har prøvd å videreføre til våre barn. Først senere
               har vi forstått. Kanskje vi skal prøve og vise litt forståelse for noen som har kommet litt skjevt
               ut og gjort noen feil i livet, og kanskje tilgi noen som har gjort oss vondt? Livet er faktisk for
               kort til å bære rundt på dårlige minner. Det er faktisk ikke vanskelig å si unnskyld eller gi en
               hjelpende hånd til noen som trenger det.

               Grip dagen, send en mail eller sms og gi noen litt glede i en kanskje grå hverdag.

               Hilsen en gammel mann, Vidar Midtun]]></page><page Index="46"><![CDATA[MIN KJÆRE BROR

               Av og til tar livet noen vendinger vi ikke er forberedt på, som da min kjære bror gikk bort 3. februar
               2016. Han var aktiv helt til det siste, og ingen visste hvor alvorlig syk han var. Det bar han på alene i
               den visshet at ingen andre skulle leve med fortvilelsen.
               Jeg fikk selv ikke være tilstede på sykehuset eller ved begravelsen, men det jeg har skrevet under, ble
               lest opp på minnestunden.

               Jeg savner min bror…






























               TAKK FOR ALT. EN VÅGEDALS GUTT ER GÅTT BORT.


                                             Et kapittel i livets bok er avsluttet, vår bror, far bestefar og
                                             ektemann er gått bort. Arne Johan døde stille og rolig på Haukeland
                                             Sykehus 03.02.2016 Kl. 08.23. Vi sørger og har medfølelse for
                                             hverandre i familien.

                                             Vi andre, vi fortsetter på den veien han forlot, men vi har minnene
                                             vi skal ta med oss. Han levde sitt liv slik han ville, men han viste alltid
                                             omtanke for de som var nær ham.

                                             Vi må tror på menneske, på det gode og det vonde inne i oss som
                                             danner livet vi lever. På forskjellen oss imellom som skaper
                                             variasjon, glede og fortvilelse. Det er livet vi lever, fra begynnelse til
                                             slutt. Vi har fått tildelt vår rasjon av livet, i en bøtte som lekker jevnt
               og trutt. Noen med et litt større hull enn andre. Til slutt, bruker vi den siste rest av livets vann, i vår
               bøtte med liv, til å slukke vår egen livsgnist og ta farvel. Vi kan ikke gjøre noe fra eller til. Vår bøtte er
               tom, og det var det. Vi har fylt vår misjon her på jorden, så nå er det andre som må overta der vi
               sluttet. Vår bror, far, bestefar og ektemann   ”lever”  videre i oss andre som minner.

               En siste hilsen fra alle oss som bærer minnene videre.

               Vidar Pedersen Midtun - bror]]></page><page Index="47"/><page Index="48"/><page Index="49"/></pages></Search>
